EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
SKOLDISTRIKTET DAVIS
Läget?
Läget, Davis?
Jag är hemma.
Jag var tvungen att komma hit.
Netflix frågade: "Var vill du uppträda? LA, Chicago, New York...?"
"Davis, Kalifornien", sa jag.
Det här har...
Det här har varit ett bra år för mig.
Jag gifte mig nyligen. Tackar. Tackar.
Tack. Jag behöver applåderna. Det är en tung ring.
Det var som en omvänd Sagan om ringen.
När jag fick ringen tappade jag mina krafter. En annorlunda Sagan om Ringen.
"Vi kompromissar. Ta ringen, Sam."
Filmen är över på åtta minuter. Det är ingen 90-timmarsberättelse.
Vi firade just vår ettåriga bröllopsdag. Så ett år avklarat, en evighet kvar.
Det låter ju hemskt.
Men det fantastiska är att det bara känns befriande nu.
För jag bryr mig inte ett skit om mina singelvänner.
Jag bryr mig inte om nån av er, och det känns jättebra.
För ni sitter bara hemma och sveper efter kärleken, och klagar.
"Hur hittar man folk?"
"Skrattgropar? Av med huvudet!" Som nån kejsare. "Brunetter? Inget för mig."
Men jobbar man på Subway är man inte värd det valet. Vi börjar bli mesiga.
Kan ni fatta att mina föräldrar aldrig såg varann fysiskt?
För 30 år sen i en småstad i Indien med 990 000 invånare - det är en småstad,
hörde min pappa hur snacket gick om en kvinna vid namn Seema - min mamma.
Seema var nåt alldeles speciellt.
1982 kunde Seema få höra... Kolla in den röda langan. Asgrym!
Hon var som en iPhone 8.
"Känner ni till Seema? Hon är smal. Hennes familj har en kamera."
Och min pappa... "Va? En kamera?" Han sprang hem till min farfar och klargjorde:
"Jag ska till USA. Jag vill gifta mig med Seema."
Inom loppet av tio minuter hade han gift sig med en kvinna han aldrig sett.
Fattar ni? Som Tinder utan bilder.
"Jag vill ha det i resten av mitt liv. Hoppas hon har en trevlig personlighet.
Låt oss flytta till USA där bara vi känner varann."
Jag är så tacksam över det beslutet.
Najmi gifter sig med frågetecken. De flyttar till USA, får mig.
Att ploppa ut ur sin mamma är som bostadsmarknaden. Allt handlar om läget.
Föds man här som brunhyad, då har man lyckats.
Vi är rapparna som lyckats.
Det galna är att jag inte ens vet vad X-Men Origins -historien gick ut på.
Det är knäppt, för vi vet inget om våra föräldrar och de vet inget om oss.
Man frågar: "Pappa, vilken är din favoritfärg?" - "Stanford."
"Nej, jag vill veta mer om dig." "Varför? Kom in på Stanford."
Jag tror det är för att invandrare älskar hemligheter.
De älskar dem.
De älskar att kapsla in dem och släppa ut dem 30 år senare när det är irrelevant.
"Så mamma är ninja och pappa kommunist? Varför berättar du det nu?"
Samtalen med min pappa är som en M Night Shyamalan-film.
90 minuters uppbyggnad utan slutkläm.
"Är det slutet?"
Så pappa gifter sig med mamma, de flyttar till USA och får mig i Davis, Kalifornien.
Mamma återvänder till Indien för att avsluta läkarstudierna.
Så mina första åtta år lever jag med min pappa. Det är vi två i USA.
Minus den villkorslösa kärleken.
Brun kärlek är full av villkor. På bilden säger han: "Se till att bara få A nu."
Så var det.
Jag växte upp här. Gick på Pioneer... Japp.
Men Davis var helvitt. Som här ikväll...
Uppropen var alltid en stor grej för oss.
- Vad heter du? - Jasura.
Vad får du heta?
- Jasuriah. - Jasuriah?
Jag fick heta Hanson Minaja...
Sahan Minha.
Saddam Hussein.
- Det var engelskläraren. - Vad heter du? - Biju.
- Vad möts du av? - Ett tom blick.
Jag är den enda bruna på skolan. Pappa är den enda bruna på jobbet.
Det förenar oss och därför gör vi allt ihop, vilket suger.
Har man en invandrarpappa måste man försöka förstå dem.
Vi har farbröder här ikväll som är helt tysta. Ni kommer att dö. Skratta!
Du skrattar inte. - Varför skrattar inte du? Ni är alltid stressade och trötta.
Väck en invandrarpappa efter en 12-timmarslur och han kommer att säga:
"Varför måste jag betala skatt?" Man bara... Jisses.
Vi gjorde allt ihop. Jag minns när vi skulle handla mat.
Vi gick runt bland hyllorna och pappa plockade ner yogurt.
"Uh, yogurt."
Eller mjölk. "Uh!"
Jag tittade på honom och tänkte: "Pappa hatar yogurt."
"Han hatar mjölk."
Men nu fattar jag varför. Livet är tufft och man vet inte alltid vad man gör.
Han har ett barn som inte direkt underlättar för honom.
Jag tar en läsk och han... "Ah! Inte så." Men jag är ett barn, jag är odödlig.
Sen snubblar jag i mina kardborreskor och tappar läsken som exploderar.
Och då gör pappa det som de flesta bruna föräldrar gör.
Han kollar om kusten är klar.
Och så örfilar han upp mig.
Underbart. Tack.
Vissa av er känner igen det.
Och till den liberala vita skulden... Invandrare slår inte sina barn som ni gör.
Amerikaner skadar armen lätt. Invandrare slår en i ansiktet och skadar själen.
Som ett mentalt Guantanamo.
Jag vet att vissa av er säger: "Det här är Davis, okej?
På statsradion säger Ira Glass att barnen är vår framtid."
Har ni sett NBC-serien The Slap ?
Det är en serie om en vit unge som får en örfil på en födelsedagsfest.
Vilken skämt!
13 avsnitt om en liten unge? Vilken skämt!
Bruna ungar blir örfilade på varenda jäkla födelsedagsfest.
Och oftast är det födelsedagsbarnet, medan vi står där och pekar finger och skrattar.
"Ah, Biju fick en örfil på sin födelsedag!"
Och det är det som gör oss tuffa och tåliga.
Det är därför vi blir kardiologer och vinner rättstavningstävlingar.
Att ge örfilar är viktigt. Det är prestationshöjande.
Har ni sett när indiska barn vinner rättstavningstävlingar? Helt otroligt.
Snacka om is i ådrorna.
Inte stakar man sig om man är van att bli örfilad inför kameran.
- Klart han stavar "knaidel" rätt. - Knaidel.
Kolla. Inte en min. Inte en min.
Han är 12 år. Inte en min.
Han vann precis 30 000 dollar. Inte en min.
Folk undrar var det kommer ifrån. Kolla föräldrarna.
VILLKORLIG KÄRLEK
Sonen vann just Scripps rättstavningstävling.
Brorsan tänker: "Jag är körd. Ribban ligger för högt. Jag tar livet av mig."
Folk undrar varifrån Bobby Jindal kommer. Därifrån. Det är en indisk sociopat.
När jag tar upp det här brukar folk säga att mina föräldrar inte älskar mig.
Det tror jag nog att de gör.
Men jag tror inte att de laddat ner mjukvaran för hur man är en toppenpappa.
Det saknas några appar.
Födelsedagar är inte deras grej.
Varenda invandrarpappa som flyttat till USA med en tänker...
"Grattis!"
Starbucks, Wi-Fi, motorvägar... "Nu är det slut med födelsedagarna. Bli president."
På en intervju skulle jag beskriva mitt första födelsedagsminne.
"Måste jag?"
Jag är sex, på väg att fylla sju.
Pappa väcker mig jättetidigt på morgonen. "Hasan, upp med dig! Hoppa in i Camryn."
Invandrarens val av bil.
Vi hoppar in i Camryn, kör från Davis till Sacramento.
På den tiden fanns det ett köpcentrum, Arden. Vi når korsningen.
Till vänster ligger varenda unges drömställe:
Toys 'R' Us. "Shit", tänker jag.
"Pappa såg min Toys 'R' Us-katalog på väggen.
Han såg mitt visionsträd.
Han såg den blå BMX:en jag vill ha. Han ska överraska mig.
Sväng vänster, sväng vänster...
Sväng... vänster."
Sen svänger han höger och jag utbrister: "Home Depot? Nej!"
"Varför är vi här? Vet du inte vilken dag det är?"
"Lördag." "Nej, min födelsedag. Har du glömt?"
"Hasan, hur skulle jag kunna glömma din födelsedag?
Det är därför jag tog med dig hit. Du ska få välja handtag till badrummet."
Och jag...
"Varför inte låta mig välja toa också? Du skiter ju på mina drömmar."
Men det sa jag inte, för då hade jag fått en örfil.
Det var då jag såg generationsklyftan mellan oss och våra föräldrar.
Man kämpar mot sina föräldrar, men man har bara ett visst antal utspel på sig.
Det vet ni, va? "Vill du inte bli läkare?" Det är ett utspel.
"Gifta dig med en vit tjej?" Det är stort utspel.
Jag kunde ha skrikit: "Pappa, jag vill ha cykeln."
Men jag tänkte: "Spar på korten. Du kommer att behöva dem."
Som sexåring såg jag det framför mig.
Mamma kom på besök och var världens bästa mamma.
Ett år kom hon till skolan och gav mig ett Ghostbusters -kit.
Ett sånt med hjul, ryggsäck och spökfångarvapen...
Jag mejade ner hela Pioneer.
Ungarna blev helt ifrån sig. "Va? Är Saddam Hussein spökfångare?"
"Japp, och en brunhyad sådan. Sug på den."
Ett av mitt livs lyckligaste dagar.
Men sen åkte hon tillbaka till Indien och jag insåg att jag inte ville ha en leksak.
Jag ville ha min mamma, en familj.
Jag var väldigt emo, som en liten Drake. Jag saknade henne.
"När kommer hon tillbaka? Jag behöver henne.
Jag behöver den tjejen.
Jag behöver henne i mitt liv.
Jag behöver henne, pappa. Hon brukade ringa."
Pappa sa: "När visumet är klart." Det är en stor grej för oss.
Vad folk än säger så är det svårt att ta sig in i USA.
Det är inte som en trasig kondom.
Åtta år.
Det är 11 augusti 1993 och jag är jättespänd.
Jag tar på mig min spökjägarryggsäck och står där.
Pappa säger: "Ta på dig indiska kläder." "Okej, jag kan vara en indisk spökjägare."
Jag tar på mig en salwar kameez.
Dörren öppnas.
Pappa kommer in.
Mamma kommer in.
Bakom mamma kommer en liten brun tjej i svampfrisyr.
Hon springer fram och kramar mig. "Hasan bhai!"
Jag vet inte vad jag ska göra av händerna eftersom jag inte vet vem det är.
Det som hänt var att pappa brukade resa till Indien för att träffa min mamma
och under en resa gjorde han henne på smällen.
Och jag fick en syster.
Men ingen hade sagt nåt.
Ni minns att jag sa att invandrare älskar hemligheter? Det var en enorm hemlighet.
Han säger: "Varför kramar du henne inte?" "En nyanländ?"
"Hasan, du är hennes bror." Och jag... "Nej!"
Hon breakdansar och jag undrar: "Vem fan är du?"
"Vet du inte vem jag är?" "Nej."
Jag hatade verkligen den där bruna tjejen. Jag fattade vitsen med en mur. "Bygg den!"
Jag var som en liten republikan. Jag fattade poängen.
Jag minns hur jag talade klarspråk med mina föräldrar. "Mamma, pappa... Fatta!
De där bruna människorna... Jisses.
De kommer hem till oss...
De äter våra fruktstänger.
De kan inte språket. Jag tycker vi ska be dem åka hem."
"Du får inte säga så, vi är familj." Och jag... "Nej, det ligger på dig och mamma.
Det var ni som ville leka Angelina Jolie och ta hit den där båtflyktingen.
Det ligger på er, inte mig."
Och bruna mammor, varför gör ni så här?
Bruna mödrar ger alltid sina döttrar en quinceañera -klänning och en pottfrisyr.
Varför? Princess härifrån och ner och Toad härifrån och upp.
Den här skiten hängde efter mig på lekplatsen. "Hasan bhai!"
"Stick!" När jag ska spela smashboll... "Hasan bhai!" - "Gå!"
Till slut flyr jag undan till killtoan. Hon kommer efter.
"Hasan bhai!" Killarna vid urinoaren står frågande. "Vad är Hasan-baj?"
Jag gick i skolan med en massa Ryan Lochte-typer. Bara armmuskler.
"Uh, jag förstår mig inte på främmande kulturer, kompis. Vad betyder det?"
"Det är ett affektionsuttryck som betyder 'bror'. Käften, Cody!"
Jag kanaliserade all min ilska mot henne. Jag sa: "Hörru, du är inte min syster."
Men hon förstod inte engelska.
Men hon fattade ändå. Gråtande sprang hon sin väg.
Och jag tänkte: "Nej! Hon kommer att berätta för pappa."
Låt oss fokusera på det som är viktigt här. Men hon sa inget. Och pappa...
Det var hennes första födelsedag i USA. Hon skulle fylla fem
och han ville göra det till en speciell dag.
Tänk att som pappa missa sin dotters första steg eller ord...
Det är svårt. Så på hennes födelsedag samlar han alla i vardagsrummet.
Han släpar in en stor låda och säger: "Öppna, Aisha."
Hon öppnar lådan och vecklar ut flärparna.
Och jag ser att det står "Toys 'R' Us" på en av dem.
Pappa stoppar ner händerna och tar upp en vacker blå BMX-cykel.
"Varsågod, Aisha." Han ser på mig. "Grattis på födelsedagen."
Så rått.
Jag är rasande och frågar mig när Home Depot-pappan blev Danny Tanner.
Vilken idioti. Jag är rasande.
Aisha känner det. Hon säger: "Hasan bhai, du kan få första provturen."
Som storebror kände jag att jag hade rätt till cykeln. "Det är min cykel. Tack."
Ni yngre syskon är värdelösa. Ni bidrar inte med nåt.
Jag ser att ni blir arga. "Fan heller. Jag har personlighet."
Och varifrån fick ni den? Jo, från oss.
Kläder, kultur, pengar.
"Jag har åsikter." Nej, det har du inte.
Och sen har ni fräckheten att fråga: "Varför måste du vara så melodramatisk?"
För att jag krigat för din skull. Mamma och pappa var mitt Vietnam.
"Alla älskar mig", säger ni.
Rena idiotin. Storasyskon går genom livet och undrar: "Älskar folk mig?" Och ni...
"Mamma och pappa misslyckades med dig. Inte med mig."
Hon säger att jag kan ta en sväng runt kvarteret med den.
Jag tar tag i styret och tänker: "Du måste skämta."
Jag drar iväg. Hon ropar: "Hasan bhai, kom tillbaka!"
"Ät damm, invandrare." Jag flyger fram.
Jag ser en trottoarkant. Snart ryker ett hjul. Cykeln far åt vänster, jag åt höger.
Och den fina blå BMX-cykeln...pang! Den kraschar mot betongen.
Färgen har gått bort på cykelns högra sida. Jag plockar upp den.
Den är förstörd. Jag hör klapprandet från hennes sandaler.
Hon gråter. "Hasan bhai, varför gjorde du så?"
Oskyldiga animétårar.
"Varför? Jag som lät dig cykla först?" Jag ser på henne
och tänker vilken skitstövel jag är.
Hela den här tiden ville jag bli bekräftad av Cody, Corey och Cole...
Och så hade jag det precis framför näsan. Jag ska ju vara hennes storebror
som hjälper henne och skyddar henne.
Och så stjäl jag hennes cykel. Helt vrickat.
Aisha hatar den historien.
Hon säger jämt: "Herregud, du är så melodramatisk."
"Du får mig att framstå som ett flyktingbarn."
Det stämmer. Jag gör det nu.
Det är ojuste, för hon är ingen flykting.
Och hon har lärt sig engelska.
Hon läste juridik på ett elituniversitet och arbetar med fusioner och förvärv.
Hon hör till de få som lyckats, medan jag...
Jag läste aldrig på avancerad nivå. Jag blev komiker. Det är mitt yrke.
Och när jag skulle gifta mig
var det med en hinduisk tjej.
Jag hörde ett "Åh".
Helvete. Du utbrast: "Uh!". Jag har inte slagit dig.
Fan! Så ni visste inte.
Hinduer och muslimer är Indiens svar på Montague and Capulet.
Vi har legat i fejd i århundraden.
Ni säger: "Vad är skillnaden? Ni ser likadana ut." Hur förklarar jag det?
MUSLIMER/HINDUER
Hinduer äter inte nötkött, okej?
Och muslimer äter inte fläsk. "Är det en pepperonipizza? Ingen pepperoni."
Hinduer gillar statyer.
HINDUER: ÄTER INTE KÖTT
"Här har vi en elefantstaty. Den ska jag ha i min bil."
Muslimer säger: "Inga statyer! Vi gillar alfabetet."
MUSLIMER: OGILLAR STATYER
Vi har det i bilen. "Vi är annorlunda."
Hinduer gillar tecknade serier.
De säger: "Åh, en tecknad Ganesh. Den ska jag sätta upp på väggen."
Och muslimer...
är inte så förtjusta i tecknat.
Vi får sköta det där med tecknat lite bättre.
På grund av de olikheterna har vi dödat varann i århundraden.
Många äldre ogillar såna skämt.
"Det är inte kul, det var därför Pakistan bildades." Jag vet, men...
Jag övertalade min pappa. "Pappa, vi älskar varann.
Finns det inte nåt större som förenar oss, bortom ras, färg, ursprung och klass?
Det här är USA. Vi kan välja vad vi vill ta med från vårt moderland.
Är inte livet som biryani där man skjuter allt det äckliga åt sidan?
Varför måste vi ta med oss den skiten hit?"
Han håller med. "Du har en poäng. Okej, gift er".
Vilket storartat beslut från en brun pappa.
Det finns fäder här som säger: "Om min son gjorde så skulle jag skjuta oss båda två."
Han säger ja.
Vi samlar truppen. Jag, mamma, pappa och Aisha kör hem till min fästmö.
Vi har just stannat och pappa ska precis ringa på dörrklockan
när han yttrar orden som krossar varenda brun killes dröm.
Han säger...
"Jag tycker inte vi ska göra det."
Log kya kahenge?
"Vad ska folk tro?"
Jag vet inte om ni vet att varje gång en brun pappa säger: log kya kahenge
faller en stjärna på himlen.
"Jag vill inte bli läkare." "Log kya kahenge! "Nej!
"Jag vill inte gifta mig!" "Log kya kahenge! "Varför?
Jag kan lova att när Gandhi sa till sina föräldrar att han skulle befria Indien
så sa de: " Log kya kahenge!
Sluta protestera. Britterna kommer prata skit om oss.
Varför är du så flintskallig och spinkig? Du blir aldrig gift."
Och jag står där...
på trappsteget.
Vänta! Jag står där...
på trappsteget. "Så jag ska ändra mitt liv p.g.a. log kya kahenge?
Kom igen.
Hur ofta klagar vi inte på rasismen i samhället? Vi gör jämt det.
Så nu när vi har bollen på vår planhalva ska vi vara intoleranta?
Pappa, jag lovar dig. Gud gillar inte intolerans.
Gud säger inte: 'Du är rasist. Bra jobbat.' Nej.
Dessutom ska jag förändra mitt liv för att behaga nån släkting jag aldrig träffar?
Jag ska förändra mitt liv för faster Nilas skull. Fan ta henne.
Skämtar du?
Mitt liv?"
Men det kan jag inte säga.
För jag har spelat ut alla mina kort. Jag kan inte säga nånting.
Nu tappar jag hoppet. Det här kanske är större än jag.
Varför kan jag inte böja huvudet och göra som jag ska?
Det här är inte Jodhaa Akbar . Har ni nånsin varit fångna av den tid ni lever i?
Det här är större än jag.
Så jag går tillbaka mot Camryn och hör en röst säga:
"Herregud.
Så här gör ni jämt."
Det är Aisha som är skitförbannad.
Hon säger: "Pappa, jag flög inte hit från Philly för det här.
Beena är en jättebra tjej. Hon har en doktorsexamen.
Hasan bhai är komiker.
Ingen kommer att gifta sig med honom.
Få honom gift innan hon ändrar sig."
Hon satte ner foten och spelade ut sina kort för min skull.
Hon gjorde en Phil Jackson. Hon fick alla att arbeta ihop.
På grund av min syster fick jag gifta mig med mitt livs kärlek. Helt otroligt.
I åratal hade jag hatat den där bruna flickan.
Men den speciella dan var jag stoltare än nånsin över att vara hennes Hasan bhai.
Det sägs att varje generation präglas av en stor kamp eller en stor tragedi.
Det är galet att våra barn aldrig kommer få veta att det fanns en tid
då man fick välja om man ville surfa på nätet eller prata i telefon.
De kommer aldrig fatta det. Du fattar det aldrig.
Du fattar inte. Det var vårt första världskrig.
Särskilt i mellanstadiet om en tjej ringde hem.
Då fick man lyfta luren innan föräldrarna gjorde det.
Förr så hade vi fasta linjer, det var markbundna telefoner.
I mellanstadiet ringde en tjej hem till oss.
Pappa hann svara före mig. "Hallå! Vem är det?"
"Hej, det här är Alice. Är Hasan där?" "Vad vill du?"
"Jag kommer att dö oskuld", tänkte jag.
"Vi går i samma geometriklass. Kan jag fråga honom nåt?"
Och han svarar: "Okej, Alice. Varför frågar du inte mig?
Så kan jag fråga Hasan."
Så är våra föräldrar.
Från 0 till 30 år - "Inga tjejer!" Vid 35 - "Varför kan du inte prata med tjejer?"
Det är förjävligt.
Det är så våra föräldrar är.
Våra föräldrar är som en brandvägg mot världen utanför.
De sprider ut information till oss. Det är som att leva i Nordkorea.
Pappa är chef över hemmet.
När 11 september hände gick jag i high school. Pappa samlade alla vid köksbordet.
Han sa: "Hasan, berätta inte för folk att du är muslim och prata inte politik."
"Okej, pappa. Jag döljer det bara. Det här får man lätt bort."
Vi sitter där och telefonen ringer. Jag springer dit, men pappa hinner före.
"Hallå?" Jag tar andra telefonen. Jag hör en röst. "Var är Usama, din sandneger?"
Han ser på mig.
"Visst hör du mig, din jävla dynneger? Var är Usama?"
"2631 Regatta Lane, visst är det där ni bor?
Jag ska fan i mig döda er." Klick.
Pappa tittar på mig.
Har ni nånsin tittat på era föräldrar och sett dödligheten i dem?
Jag tittar på pappa och ser varenda centimeter av honom.
Det är då jag inser att jag är en darapok . En fegis.
Vi pratar två språk. Ett hemma och ett ute.
Jag borde sagt nåt, men gjorde inte det.
Vi sätter oss. Jag hör ljud utifrån.
Pappa och jag springer ut och ser att bilfönstren krossats.
Min ryggsäck är öppen. "Fan, de tog mina saker."
Jag sträcker in armen och tar ut ryggsäcken.
Glassplitter fastnar i armen. Det börjar blöda kraftigt.
Och jag är arg. Ursinnig. Det här är åt helvete.
De ungdomarna vet var vi bor, de ringde oss och nu iakttar de oss.
Så jag tittar in i träden och buskarna.
Jag tittar ut mot gatans mitt. Där står pappa
och sopar upp glas från gatan som en barberare.
"Vi har kunder. Log kya kahenge? Vi måste städa upp."
Zen!
En brun mr Miyagi. Han säger inte ett ord.
Jag springer fram till honom. "Pappa, varför säger du inget? Säg nåt!"
Han ser på mig och säger: "Hasan..."
"Det är sånt som händer och det kommer fortsätta att hända.
Det är priset vi betalar för att leva här."
Då tänker jag att vi verkligen hör till två olika generationer.
Förutom BMX-cykeln.
Pappa hör till den generationen som tycker att om man kommer till det här landet
så betalar man en drömskatt.
Man uthärdar rasism. Och kostar det inte livet, betalar man det. "Varsågod, USA."
Men som många andra är jag född här. Så jag har fräckheten att kräva jämlikhet.
"Jag läser statskunskap. Det står här:
Liv, frihet, strävan efter lycka. Alla människor är lika värda.
Det står här... Jag är lika mycket värd. Jag förtjänar inte det här."
Men när jag säger det...
Han tittar på mig som om jag tror på tomten. "Hasan, du kommer aldrig förstå."
"Aldrig förstå?
Det är ju du som argumenterar med kassörerna på Costco
när du inte får lämna igen använda under- kläder. Och nu ska du vara den storsinta?
Ska vi vara resonliga med de intoleranta? Va?"
Och så går han tillbaka in i huset med glas i fötterna.
Och jag vet inte vem som har rätt.
Man ska kanske böja sig.
Bli läkare, skaffa hus i förorten och låta folk kalla en vad de vill.
Men är det inte vår uppgift att tänja på gränserna lite varje gång?
Är det inte så det går till?
Jag vet inte. Pendeln slår fram och tillbaka för min del.
Och jag förstår att 11 september är ett jättekänsligt ämne.
När det hände kände alla amerikaner att deras land blev attackerat.
Men natten den 12 september var den första av många nätter
då min familjs lojalitet mot det här landet attackerades.
Och det är förjävligt.
Som invandrare måste man jämt ge ut press- meddelanden för att bevisa sin patriotism.
Vi måste alltid säga: "Vi älskar det här landet, tro mig."
Ingen älskar USA mer än vi.
Jag blev kär här. Sex år gammal, Janice Malo...
Jag såg henne i sandlådan och sprang fram till henne.
"Jag älskar dig!" "Du är bajsfärgad."
Det är mitt första minne.
Första gången man upplever rasism tänker man: "Åh, nej. Det går inte bort."
Jag var livrädd. Det var som en rasistisk Inception . Det var så många nivåer.
Jag ville vakna upp som Joseph Gordon- Levitt och inse att det bara var en dröm.
Men det är det inte. Hela universum säger till en:
"Det är en rättvis och kärleksfull värld. Agera följdenligt."
I trean gav ms Anderson oss i uppgift att skriva en uppsats om vad vi ville bli.
Vissa ungar skrev "astronaut" eller "brandman."
"Jag vill bli vit."
"Vad menar du?" - "Jag vill att all hud är som den här delen."
Det var inte så att jag hatar melanin. Jag älskar melanin.
Jag har aldrig blivit solbränd.
Om man spelar livets videospel som vit och har en vit avatar
så får man färre frågor.
Man föds. "Jag vill vara Batman."
"Naturligtvis. Batman är vit. Öh!"
"Jag vill bli president." "Öh! 44,5 presidenter är vita.
Det har sett bra ut hittills."
Jag vet att privilegiedebatten är jobbig för vita människor.
Jag vet att ni har problem. Jag har sett Girls.
Men min pappa sket fullständigt i det här med identiteter.
Hans regler var enkla: "Ha inte kul, ha inga flickvänner, ha kul på läkarlinjen."
Vilket är en stor lögn. Läkarlinjen är astråkig.
Jag har aldrig varit på en klubb och sett nio killar som... "Läget?"
"ST-tjänst, kompis!" Det händer inte.
"Jag fick en karriär som jag hatar av mina föräldrar." Det är lögn.
Så under mitt sista high school-år
hade jag ännu inte varit på en skoldans, jag hade inte kommit med i basketlaget
och jag hade slutat ta medicinen Accutane, så hela huden och ansiktet flagnade.
Så livet leker. Allt är toppen. Inget har gjort det.
Klappa inte. Ingen har gjort det åt den bilden.
Ingen gjorde det på skolan. Och nu är det för sent.
Men det fanns en ljusglimt. En tjej vid namn Bethany Reed.
Hennes familj hade just flyttat till Davis från Nebraska.
Vi läste matte 3C ihop, men... vi hade kemi!
Hon satt bakom mig. Första dan sa hon: "Du... Vilket är ditt AIM-användarnamn?"
"Det här kommer bli nåt", tänkte jag. "Vill du ha det? Du kan få det."
Det jag saknade i verkliga livet hade jag gott om i mitt digitala liv.
Statusuppdateringar, autosvar, underprofiler, Boyz II Men-texter...
Klart ni gillar Water Runs Dry. Jag var en kvinnotjusare.
Sent på kvällen på AIM... Fram och tillbaka. Ni vet inte det här, men förr...
Vissa av er går på college och snapchattar.
Men förr fick vi elda igång internet som några jäkla grottmänniskor. Ni fattar, va?
Om nån tog upp luren skrek man: "Lägg ner luren! Jag försöker prata här."
Det var så vi kommunicerade.
Sent på kvällen. Fram och tillbaka, fram och tillbaka.
En kväll bad hon mig komma, så jag cyklade över till henne.
Vitt staket, nybyggd villa, Ford Expedition, Eddie Bauer-modell...
"De har lyckats!"
Mrs Reed öppnar. Hennes pappa är en pensionerad domare.
Mrs Reed bjuder på brownies. "Visst."
"Stanna på middag", säger hon. "Vi åt just brownies, men visst."
Vi sitter ner vid middagsbordet.
Nu säger mrs Reed: "Vi vet så mycket om Bethany
men vi vet inget om dig. Vad gillar du att göra?"
Jag bara... "Va?"
"Vad jag gillar?
Ingen... Ingen har frågat mig det tidigare.
Akustisk gitarr, antar jag."
"Du borde ägna dig åt det. Du borde följa dina drömmar."
"Ja, kanske det. Jag kanske ska följa mina drömmar."
Men så säger Bethany: "Vi pluggar alltid hemma hos mig.
Varför kan vi inte plugga hos dig?" Och jag bara... "Jag måste gå."
Ska jag bjuda hem dig till mig?
Du kommer och... "Vilken språk talar ni? Vad ser ni för film? Vad är det för lukt?"
Jag tänker inte vara med om det. Men hon är annorlunda. "Kom!", skriver jag sen.
Jag springer ner och säger: "Mamma, pappa. En skolkompis kommer. Var normala."
Pappa säger: "Vadå? Vi är normala." Så jäkla jobbig.
"Hasan, vi är normala. Var stolt. Du borde vara stolt."
Vem är stolt? Ingen. Du går runt som en indisk tupp.
Ingen är stolt. Vi kommer dit.
Vi sitter på soffbordet och beräknar integraler.
Mamma och pappa grälar på hindi.
Mamma steker pakoras. Så jäkla båtflyktsaktigt.
Kabhi Khushi Kabhie Gham går på Zee TV.
Det är för mycket. Det är för mycket för den här tjejen.
Man måste ha en mjuk introduktion. Hon är från Nebraska.
Soul Cycle, yoga och sen Zee TV. Man kan inte hoppa på det direkt.
Jag tittar på henne och tänker: "Säg inget.
Snälla, säg inget."
Hon tittar upp från boken och säger: "Vet du...
Det är här trevligt.
Vi borde göra det här oftare. Det är trevligt."
Jag ser på henne och tänker: "Herregud...
Jag älskar dig, min vita prinsessa.
Du ser mig. Jag behöver inte göra mig till.
Jag kan vara mig själv." Så vi träffas ömsom hos mig, ömsom hos henne.
En kväll sitter vi på soffbordet och beräknar integraler.
Hon slår ihop sin bok och säger att det är sent.
"Ja", säger jag.
Och hon...
"Bäst jag går hem." "Ja, det är nog bäst."
Nej, varför sa du det? Det var din chans. Gör inte så.
"Vänta, jag följer med dig ut."
Så jag följer med henne ut. Öppnar bildörren... Hon hoppar in.
Jag ska just stänga dörren när hon stoppar den, lutar sig ut och ger mig en kyss.
"Jag älskar dig." Hon stänger dörren och kör iväg.
Som ett jäkla proffs.
Hon kunde reglerna. Hon kunde reglerna. Inget kul, inga vänner, inga flickvänner.
Det enda vi hade var det förstulna ögonblicket på uppfarten.
Många killar säger: "Än sen, jag blev avrunkad när jag var nio."
Inte jag. Inte du, du och du. Inte vi.
Jag undrar... "Ska vi gifta oss nu? Jag måste byta byxor.
Vi ska helt klart gifta oss. När blir det shaadi?"
Min matte 3C-klass bestod av överpresterande elever.
Och min lärare - mr Pendleton - ville att vi skulle ha ett liv utanför skolan.
En dag ställer han sig upp inför klassen.
"Ni är fantastiskt duktiga rent akademiskt men jag vill att ni ska veta
att livet inte bara går ut på att komma in på UC Berkeley."
En elev säger: "Nej, Stanford också."
"Nej, ni måste leva ett liv värt att prata om.
Och det är därför jag gör det obligatoriskt för alla i klassen
att gå på skolbalen."
Jag säger: "Ska alla vi 30 gå på skolbalen? Matte 3C-klassen? Vi?
Jag, Jehovahs vittnen-tjejen, de koreanska utbytesstudenterna ska gå på skolbalen?"
Jag skrattar så jag gråter. Han säger: "Hanson, det här är inget skämt."
Han går bort mot tavlan och drar ner den.
Där finns ett träd med allas namn som leder fram till dansen.
SKOLBALEN
Det är rena festyran för nördar. Jag tänker: "Det händer inte. Aldrig i livet."
Veckorna går. Eleverna får sina dejter. Tre dar före balen går han upp mot tavlan.
De sista två namnen: Hasan Minhaj, Bethany Reed. Hela klassen flippar ur. "Åh!
De ska knulla!"
"Nej, det ska vi inte. Eller? Nej, det ska vi inte."
Jag ser på henne. "Snälla, säg inget."
Hon säger inget, som ett proffs.
Det ringer ut. Jag går till mitt skåp. Jag hör fotsteg.
"Vänta", säger hon. "Läget?", säger jag.
"Så galet det blev. Vad var oddsen för det?"
Hon säger: "Du... Ända sen vi flyttade hit från Nebraska
har du varit min bästa vän. Du betyder mycket för mig.
Året hade inte varit detsamma utan dig.
Så jag undrar om du vill gå på balen med mig?"
"Ja, min vita prinsessa."
Så fort jag hade sagt det tänkte jag: "Nej! Det här går aldrig.
Vänta. Du har kort att spela ut. Du är en bra kille.
Och glöm inte att föräldrar uppskattar uppriktighet. Det har du sett på tv.
Om du går hem och är uppriktig, kommer dina föräldrar att säga:
'Även om jag inte håller med, så uppskattar jag din öppenhet.
Därför går jag dig till mötes.'"
Jag sprang hem och sa: "Pappa, jag vill gå på skolbalen" och han sa...
Vilket betyder: "Jag slår sönder ditt ansikte då."
"Bethany, problem hemma. Pappa vill inte att vi går på skolbalen.
Men jag kommer att smyga ut. Jag tänker hoppa ut och landa på min cykel.
Jag cyklar hem till dig. Sen dansar vi och om jag dör så hade jag i alla fall kul."
Du kommer dö, så lika bra att rista in det på gravstenen:
"Hasan Minhaj. 4,3 i medelbetyg, kysste en vit flicka." Vilken grej!
Skolbalskvällen närmar sig. Jag tar på mig min JC Penney-kostym.
Jag tar på lite Michael Jordan-parfym. Sex skvättar, en för varje mästerskap.
Man ska inte överdriva MJ-parfymen. Inte vara smaklös.
Jag hasar mig ner för ena taksidan, skrapar mina knän.
Jag hoppar ner. Det är typ sex meter. Jag landar och hoppar på cykeln.
Det är vackert. Solen håller på att gå ner, det är en underbar kväll.
Jag cyklar med utåtböjda knän så att byxorna inte fastnar i kedjan.
Jag cyklar fort, men inte så att jag får svettringar under armarna.
Jag håller i buketten.
"Kom igen."
"Snart framme."
Jag kommer hem till henne och parkerar cykeln.
Jag går upp för trappan och ska just ringa på dörrklockan när jag hejdar mig.
En timeout på 30 sekunder. "Fattar du vad som händer?
Du ska gå på skolbalen med Bethany-fucking-Reed.
Det här är den amerikanska drömmen. Det är det här pappa kämpat för."
Plingplong. Mrs Reed öppnar.
Hon ser bekymrad ut.
Jag tittar över hennes axel och ser Jeff Burke fästa en bukett på Bethanys handled.
Hon utbrister: "Men oj då, vännen. Har inte Bethany sagt nåt?
Raring, vi tycker du är en toppenkille. Vi gillar att du kommer hit och pluggar.
Men ikväll är en speciell kväll.
Vi har många släktingar i Nebraska och kommer att ta bilder.
Så vi tycker inte det är passande.
Behöver du skjuts hem? Mr Reed kan skjutsa hem dig."
Jag svarade: "Nej, jag har min cykel."
Så jag cyklade hem och spelade Mario Kart.
Så uppklädd har jag aldrig varit när jag spelat Mario Kart.
Jag önskar att jag sagt: "Fan heller, jag ska gå på balen." Men det gjorde jag inte.
Det pinsamma är att jag kände mig dum som var där.
Vem var jag att förstöra deras perfekta firande?
Hur många gånger har man inte sett det på film?
Och det var ju inga bondläppar heller som skrikit "sandnigger". Det hade jag tagit.
Men jag hade ätit deras mat, kysst deras dotter.
Jag visste inte att folk kunde vara så intoleranta samtidigt som de log mot dig.
Det är svårt med folk som både säger att de älskar dig och är rädda för dig.
Jag visste inte vad det innebar.
Måndagen därpå under första lektionen hittar hon mig.
"Alla frågar varför vi inte gick ihop. Snälla, säg inget.
Det är en generationssak. Snälla, säg inget."
Jag ser på henne. Andra timmen flyter på som vanligt.
Mr Pendleton frågar: "Hör ni, turturduvor. Vad hände med er? Alla undrar."
Jag undrar också. Jag ser på henne. Hon tittar ner.
Nu tittar alla på mig och jag måste improvisera. "Jo, förstår ni...
Jag beslöt mig för att inte gå. Baler är övervärderade. En kliché."
Alla i klassen tittar på mig. "Vilken skit."
"Du nobbade den nya tjejen? Tur att Jeff gick med henne. Vilken skit du är."
Det var sista gången vi pratade.
Och... jag har blivit äldre. Det var länge sen nu och det är inget jag tänker på.
Jag har ju med det här, men...
Som många andra...
går man vidare till ett nytt kapitel i livet.
Minnet är selektivt. Man går på college... Verktyg, rensa historik.
Efter college. Rensa historik. Aldrig gjort.
Gift. Rensa historik. Aldrig hänt.
Andra giftermålet. Rensa historik. Aldrig hänt.
Oftast ser jag det på samma sätt som min pappa gör.
"Åh, du kunde inte gå på skolbalen med en vit tjej? Vem fan bryr sig?
Du fick åtminstone inte ryggraden krossad i en polisbil.
Många afroamerikaner råkar ut för det än i dag.
Om det är skatten man får betala, så gör jag det.
'Så jag kan inte dejta din dotter.' Vem fan bryr sig? Här!"
Sen insåg jag... Vänta!
Varför måste alltid oskyldiga liv spillas för att vi ska prata om det?
Man måste bli skjuten 16 gånger för att vi ska erkänna att vi har ett rasproblem.
För varje Trayvon Martin har vi dagliga incidenter som sker p.g.a. intolerans.
För att vi är för rädda för den Andre. Nån som inte tillhör samma stam.
Jag önskar jag kunde intalat mitt 18-åriga jag: "Låt inte den händelsen prägla dig.
Det finns bra och dåligt folk, oavsett ursprung, klass och hudfärg. Hitta dem.
För kärleken är större än rädslan." Jag önskar jag kunde sagt honom det.
Jag tror verkligen det.
Jag tror verkligen att kärleken är större än rädslan. Det har Fox News lärt mig.
De är otroliga. Jag har aldrig sett så många brunsprejade människor hata färgade.
Det är helt otroligt.
Och Fox News är baserade i New York. De är i New York.
Daily Show ligger fem avenyer därifrån. Professor X, Magneto... så nära är det.
Varje dag passerar jag deras byggnad.
Jag ser deras anställda... Hannity, Coulter, O'Reilly
lämna huset, korsa gatan, gå förbi mig och köa för att köpa halalkyckling och ris.
"Va?"
"Rasist-Randy tar den röda såsen."
Jag älskar att hjärnan kan vara rasistisk, men att kroppen förråder en.
Hela morgonen går de på... "Mexikaner, alla liv är viktiga, araber...
12.01! Shwarma-dags!" Jag älskar det.
Jag önskar jag kunde sagt det till mitt 18-åriga jag. Men det går inte.
Jag har ingen tidsmaskin. Jag kan inte säga det till honom.
Och det sämsta är...
Första kärleken är som första gången man smakar blå meth.
Upplevelsen blir aldrig mer densamma.
De som har sina partners här säger: "Nej, du är annorlunda."
Ni ljuger, men det är helt okej.
Vi utbytte hemligheter. Jag ville bli komiker och hon journalist.
Och vi lovade att följa våra drömmar, vad folk än tyckte.
Jag började som komiker följande år. Ingen bra. Två år, tre år, fyra år, sex år...
Efter sju år fick jag till slut chansen att vara huvudattraktionen på en klubb.
Gotham Comedy Club i New York.
Jag gjorde som många andra komiker. Gjorde Facebook-inlägg, blev superkaxig...
Jag skrev: "Hallå, Facebook!
Jag kommer att vara huvudattraktionen på Gotham Comedy Club. Hör av er för plåtar."
Allt i versaler. Jag postade det. "Jag är huvudattraktionen. Till flygplatsen!"
LA, Chicago, Nashville, New York... Jag flög med Southwest Airlines.
"Ja! Jag har lyckats!
Hallå. La Quinta Inn! Visst kan jag göra det!
Gratis Wi-Fi? Varför inte? Låt oss se vad som står på nätet om mig."
Jag öppnar laptopen, går in på Facebook och ser...
"Hej! Hm, länge sen vi sågs.
Så du är komiker, vad häftigt.
Hör på... Jag och mina tjejkompisar bor på Manhattan
och vi undrar om du kan fixa plåtar till oss.
Frågetecken." Okej...
Jag vet inte... Jag vet inte om ni vet vad det betyder, men...
Om livet ger dig citroner
måste man ibland göra lite "hämndlemonad".
Med en gnutta ironi i.
Svara.
"Bethany, komma, enter.
Klart jag kommer ihåg dig.
Verkligen länge sen vi sågs.
Sju år. En lång tid... Hör på, jag hade jättegärna gett dig plåtar
men vi kommer att ta bilder ikväll.
Så jag tycker inte det passar så bra."
Iväg med skiten. Iväg med skiten nu. Jag skickar iväg skiten.
Jag springer till klubben, hoppar ut på scen. Vet inte ens vad jag säger.
"Skit i det. God natt." Pang, jag åker till flygplatsen.
Vi åker från New York till Chicago, till Nashville och LA.
Jag hämtar min Toyota Camry, L-fucking-E.
Glöm aldrig det. Klädsel för hela livet.
Jag flyger fram på LA:s gator.
"Hallå! Vad vill du?" - "Hasan bhai, kom hem. Pappa har fått hjärtinfarkt.
Idiot, ta upp luren. Jag behöver dig. Pappa har fått hjärtinfarkt."
Pappa hade just genomgått en bypass-operation.
Så han körs i ilfart till sjukhus. Aisha säger: "Kom hem nu."
Jag säger: "Jag måste uppträda på Comedy Store.
Efter det kommer jag."
Och jag uppträdde på Comedy Store.
Och sen körde jag hem.
Jag vet inte varför.
Jag når sjukhuset, springer uppför trapporna. Mamma och min syster gråter.
Min syster ser på mig och säger: "De vet inte vad du gjorde, det gör jag."
Läkaren frågar om jag är hans son. "Ja." "Du är över 18, va? Skriv på här."
Jag skriver på ett intyg
som befriar sjukhuset från betalnings- ansvar om nåt skulle hända pappa.
Så riskfylld är operationen.
Jag skriver på pappret och ser på honom.
Det känns som att jag skriver på en dödsattest.
Hans kroppstemperatur är så låg att han är blå.
De kör in honom i operationssalen och jag ger läkaren skrivplattan.
Jag ser på pappa och tänker att om detta är sista gången jag ser honom
så tar jag farväl av en person jag knappt känner.
Jag väntar och hoppas att operationen gick bra.
På nåt sätt överlever han.
Vi sitter på sjukhuset och jag berättar historier om mitt liv.
Och han berättar historier om sitt. Jag berättar historien om skolbalen.
Han säger: "Hasan, jag är arg på dig."
"Jag vet. Jag kysste en tjej. Det kommer aldrig hända igen."
Han säger: "Nej! Varför förlåter du inte Bethany?"
Han vill vara den mest storsinta igen. "Varför skulle jag det?"
"När jag kom till USA 1982 så trodde jag att om jag lät dig gå på skoldanser
skulle du gå med i gäng, göra tjejer med barn och sälja droger.
Jag ville skydda dig.
Och hennes familj såg saker om oss på tv. De ville skydda henne.
Alla är rädda för alla, men Hasan...
Du måste vara modig.
Ditt mod att göra det rätta måste vara större än din rädsla att bli sårad.
Så Hasan, var modig. Hasan, var modig."
Ett väldigt vackert stycke poesi som jag jämt tänker på.
Vissa dagar kan jag förlåta den personen.
Det är historia. Verktyg, rensa historik. Klart.
Andra dar säger jag. "Nej! Det här är House of Cards . Vi krossar fienden."
Jag visste inte vad jag skulle känna förrän det här...
Pizza Huts nya pizzamackor är här.
Nio i en låda för bara tio dollar.
Tio dollar.
Kombinera på tre olika sätt.
Tre? Ost!
Stora, utsökta pizzamackor. Bara på Pizza Hut.
Det är så man gör det fantastiskt.
Det här började sändas under collegeslutspelet i basket.
Alla ser den. Kvällen den börjar visas skickar kompisarna sms. "Hej!
Du råkar inte veta hur många pizzamackor man får i en låda för bara tio dollar?"
"Nio!"
"Är det sant att man kan kombinera dem på tre olika sätt?"
"Ja, tre."
En kompis skickade en skärmdump. Den här...
"Såg precis min skolbalsdejt i en Pizza Hut-reklam.
#throwback. #det är en liten värld.
#briljant."
Jag svarar:
"Men vi gick ju aldrig på balen.
Hur har du det?
#MrP, #matte."
På vilket hon svarar:
"Jag vet. Men twittret blev bättre så här.
Hör av dig när du är i New York."
På vilket jag svarar: "Abso-fucking-lut."
Mot min terapeuts inrådan går jag in på Facebook. Hon har en offentlig profil.
Jag börjar klicka. "Bethany Reed." Okej.
"Bor på Manhattan." Öh, det vet vi.
"I en relation med..." Jag klickar.
"Rajesh
Rengatramanajanana..."
Hon dejtar en indisk kille, en kille som är jävligt indisk.
Kolla bara namnet. Hur långt är inte hans namn?
Det är så långt att det knappt får plats på hans Facebook-sida.
Jättelångt. Tio stavelser.
Ra-jesh Ren-gat-ra-ma-na-ja-na-nam.
Vilken skämt. Hur många bokstäver finns det i alfabetet?
Hur många bokstäver finns i alfabetet? 26, va?
Och i Rajesh Rengatramanajananam? 25. En mindre än i hela alfabetet.
Hur lätt är mitt namn? Hasan Minhaj. Jättelätt.
Men det sket hon i. "Ge mig Rajesh Rengatramana...
fucking-jananam."
Gud skrattar åt mig!
Mot min terapeuts inrådan tar jag kontakt med henne.
Hon säger: "Ta inte kontakt." "Du ska säga saker jag vill höra."
"Behöver du ett avslut? Kör på." "Tack. Vi ses." Terapi är skit.
"Bethany, jag har ett gig i New York nästa vecka. Vore kul att ses."
Hon svarar: "Visst!"
Så jag tar ett direktflyg från LA till New York. Pizza Hut-pengar.
Jag promenerar genom New York. Ursinnig. Skitförbannad. Hur är detta möjligt?
Hur är det möjligt? Rajesh Rengatramana...
Hur gör hon när de älskar? "Åh, Rajesh Rengatramanajananam...
Kom nu, Rajesh Rengatramanajananam, jag vill så gärna ha dig.
Stoppa in din Rajesh in min Rengatramanajananam." - "Sluta!
Sluta föreställ dig hur hon har sex med Rajesh Rengatramanajananam.
Du har övertaget. Gå in där, var cool. Gå in där och var självsäker.
Gå in dit och äg situationen! Var så här...
'Läget?'
Gör så, slicka på läpparna och fråga hur läget är."
Jag övar. Jag kommer fram till dörren, öppnar den.
Då hör jag: "Hasan!"
Hon sitter ute.
Hon såg mig öva på gatan.
"Hej! Läget?", säger jag.
"Är den platsen ledig? Coolt."
Jag går fram och... "Då så... Jag sätter mig här."
Jag sitter där och... Ni vet när man träffar nån ur sitt förflutna
och plötsligt blir så gammal igen?
Så hela Kanye-känslan rinner ur kroppen.
Jag sitter där och är mållös. Som de vuxna i Snobben.
Jag är mållös. 20 minuter, 30 minuter, 40 minuter.
"Ska du vara en darapok igen? Säg nåt!"
Hon pratar om hyresregleringar och jag avbryter henne. "Vet du varför vi är här?
Jag vill prata om skolbalen."
Hon blir vit i ansiktet.
Ni visste ju att hon var vit. Men det blir vitare än vitt.
"Du visste hur det var för mig. Jag var lojal mot dig. En stor grej i den åldern.
Du kände inte likadant för mig, visst.
Men det som gjorde saken ännu värre var att du krossade mig socialt.
Du visste hur svårt det var för mig.
Jag var så osäker då att jag inte kunde dejta fler vita personer.
Jag var så rädd att inte kunna vara med dem p.g.a. min hudfärg.
Vet du hur det är?
Och nu när jag försöker förverkliga mina drömmar
skriver du om mig och låtsas som att allt är bra, när det inte alls är det.
Varför gör du det?"
"Jag är ledsen", säger hon.
"Men vi var 18 år, eller hur?
Jag ville verkligen gå med dig. Men min mamma är väldigt dominant.
Har du nån aning om hur det är att ha en förälder som kontrollerar hela ens liv?"
"Nej. Berätta. Jag vill hemsk gärna höra.
Berätta mer.
Va?"
Hon säger: "Jag önskar att jag gått med dig. Men jag kan inte ändra det som hänt.
Jag trodde inte att du ville prata med mig igen.
Men anledningen att jag skriver om dig är för att du höll ditt löfte.
Så även om du aldrig mer vill prata med mig kommer du alltid att ha mitt stöd."
Ni vet hur man kan hata människor ur sitt förflutna?
"De gjorde si och så. Fan ta dem."
I det ögonblicket släppte jag det.
Krossade det som Voldemorts horrokrux.
Men sen var jag tvungen att ställa frågan vi alla tänker på.
"Men mr Rengatramanajananam då?"
Hon sa: "Jag träffade en kille och vi beslöt oss för att flytta ihop.
Jag behövde pengar till en deposition och frågade mamma." - "Vad sa hon?"
"Min mamma sa nej. 'Du vet hur vår familj är. Bestäm dig.'"
"Vad sa du då?", undrar jag. "Jag sa till min mamma: 'Inte igen.
Det här är inte high school. Raj och jag är båda bra personer.
Och jag tänker vara med honom för att det är rätt. Bestäm dig, du.'"
Jag tittar på henne.
Jag skäms verkligen.
Jag tänker: "Vad sysslar du med?
Varför ansätter du människor ur ditt förflutna som en psykopat?
Du är inte Liam Neeson."
Sen insåg jag att jag inte brydde mig om henne, bara det hon stod för.
När man växer upp vill man bara bli accepterad, veta att man duger.
"Kom och sätt dig här. Du är helt okej." Men det är inte den amerikanska drömmen.
Det är inte att be om acceptans. Det är att göra det alla generationer gjort.
Man gör saker själv.
Pizza Huts pizzamackor. Nio i en låda för tio dollar. Det är du.
Du gjorde det. Du är inte Hasan Minhaj, utan "Hussan Minhajj".
Det här är det nya bruna USA. Det är bara att fånga drömmen.
Skyll inte ifrån dig.
Jag står utanför restaurangen.
Jag känner mig splittrad, hon har ju kommit längre i utvecklingen än jag.
Hon säger: "Du, jag och Raj borde ses."
"Låt oss inte göra det", säger jag och går mot tunnelbanestationen.
Men jag vänder mig om mot restaurangen för att se henne en sista gång.
För att veta att generationsförändringar är möjliga. Jag vänder mig om och tittar.
Men hon är borta.
Och jag såg henne aldrig mer.
Men jag höll mitt löfte. Jag fortsatte som komiker.
Jag visste aldrig...om jag skulle göra nåt mer än en Pizza Hut-reklam.
Ni vet när föräldrarna börjar ge upp hoppet om en och satsar på nästa syskon.
"Nu satsar vi på Aisha."
En dag fick jag mejl från min manager.
"Vill du provspela för The Daily Show?" Det är ingen fråga. Det är en uppmaning.
"Pizza Hut, provspela för The Daily Show." Skickar ett band. Det ringer.
"Jon Stewart såg ditt band. De vill att du kommer till New York och gör en audition.
Men, men...
Du måste skriva nånting nytt? Kan du göra det?"
"Nej, det kan jag inte.
Jag är inte Larry David. Jag kan inte göra Seinfeld. Jag är en vanlig dödlig."
Jag går fram och tillbaka i min sunkiga etta och tänker att jag ska dö.
Det är fantastiskt hur rasismen slår till när man som mest behöver det.
Det är som att byta olja på bilen. "Åh, 2 400 mil. Rasism."
Jag ser på Real Time with Bill Maher. Har ni sett den?
Ni vet hur Bill är. "Tror du på Gud? Du är en jävla idiot."
Och alla tänker: "Åh, den ateistiska profeten har talat."
Det finns ett klipp med honom och Ben Affleck.
Bill Maher säger: "85 percent av muslimerna hatar vår frihet.
Vi måste samla ihop dem och spärra in dem."
Ben Affleck svarar: "Är du galen? Samla ihop dem? Spärra in dem?
Det gjorde vi med japanerna. Så kan man inte göra. Är jag galen?"
"Nej, du är inte galen", tänkte jag.
"Du är min vita prins."
Fattar ni vad som hände i den stunden?
Vi fick vår första stora stjärna som försvarade muslimer. Vi fick Batman.
"Han kanske inte är hjälten vi vill ha men han är hjälten muslimerna behöver."
"Batman mot Bill Maher." Jag skriver monologen, åker till New York.
Plingplong. "Välkommen." Ni fattar, va?
Producenten öppnar. "Provspela för mig och när du är redo kommer Jon.
Kör den med mig." Vi går längs korridoren
och jag ser bilder på artister som uppträtt före mig.
Steve Carell, John Oliver,
Sam Bee, Jason Jones,
Ed Helms, Steven Colbert...
och jag?
Keema roti, jag?
Vi kommer ju inte så långt. Ni vet hur det är. Mellanchefer tills vi dör.
Vi når aldrig den stora scenen.
Jag går in och ser Daily Show -globen. Den är helt obeskrivligt blå.
Svetten tränger igenom kostymen.
Producenten säger att vi kan köra några gånger.
Jag går fram till skrivbordet. Sittande presidenter har suttit där.
Jag sätter mig ner och kör giget. Nervös.
"Ta det lugnt nu", säger han.
Vi kör en andra gång. Nu stammar jag.
Han säger: "Slappna av, du är rolig."
Vilket är precis detsamma som att säga: "Hörru, du är inte rolig.
Slappna inte av." Jag känner det. Jag grejar det inte. Ni vet hur det är.
Alla frågar hur det gick. Och du... "Man måste vara positiv."
Nej, det händer inte. Du har misslyckats.
Ansökan till läkarlinjen, Karibienresa... Klart.
Du misslyckades. Så är det. Vi har alla varit där.
Fan, jag känner att en bajskorv är på väg.
Jag är jättenervös. Jag gör i brallan. Vi ska köra en tredje gång, då hör jag...
Jag känner igen rösten. Det är judiska Yoda - Jon.
Han går i tunneln där gästerna brukar komma och är helt bakgrundsbelyst.
Så jag ser bara en enorm skugga komma emot mig.
Hans framgångar hörs i varje steg han tar.
"Bom! Jag är Jon Stewart.
Bom! 22-faldigt Emmy-belönad.
Bom! Jag har förnyat den politiska satiren och komiken. Vad har du gjort?"
Och jag... "Hört talas om Pizza Hut?"
Så kommer han in i ljuset.
Han är kortare än jag trodde
och han har skäggstubb.
Jag tittar på honom och undrar...
"Pappa?"
Han är som en judisk Najmi. Vi tar i hand.
Jag kan känna hur han örfilat mig i ett tidigare liv.
"Jag känner igen den handen." Vi sitter där och så börjar vi snacka.
Promterkillen frågar vad vi gör. "Det här. Jag har det." En chans, 8 Mile.
Jag landar det som en rysk gymnast. "Tack för att jag fick chansen."
Jag pressar tillbaka korven. "Nu ska vi hem."
Jag går ut genom dörren, men så hör jag en röst: "Vart ska du ta vägen?"
Det är Jon.
"Jaha? Jag bor i LA.
Jag måste tillbaka dit."
"Men vi ses väl på måndag?"
"Varför det?"
"Du arbetar här.
Så vi ses väl på måndag?"
Helt otroligt. "Fram med ett Oscarstal nu, säg det du måste säga."
Det jag ville säga var: "Jon, det här är en av få saker som jag fått
i hela min karriär som min pappa känner till.
Så tack!"
Men jag sa:
"Jon!
Min pappa...
känner till dig!"
Och han säger: "Säkert. Vi ses."
Jag nyper mig i armen. "Hasan Minhaj, du ska vara med i The Daily Show ."
Jag springer ut. Jag ringer min tjej. Hon gråter.
Jag ringer mamma. Hon gråter. Jag ringer pappa. Han säger "Bra jobbat!"
"Va? Säg det igen. Jag hörde inte, pappa. Säg det igen."
Jag blir nästan påkörd av en bil.
"Nej, jag kan inte dö. Måste göra världens bästa statusuppdatering."
Jag springer upp, öppnar laptopen, går in på Facebook och ser det här:
JAG SA JA!
Ni ser, va?
Vet ni vad det betyder?
Fattar ni?
Jag är rasismens botemedel.
Jag har botat det.
Kanske inte botat, men alla har ju ett syfte i livet.
Vissa är ämnade att hitta ett botemedel mot cancer eller ett vaccin mot ebola.
Mitt liv är definitivt ett bevis på att om du testat bruna män
släpp inte ifrån dig dem.
God natt. Ha det bra. Gud signe er. Älskar er.
Älskar er. God natt.
Undertexter: Sylvia Juhlin-Dannfelt